Maria, Jaroslav: Porovnání verzí
![nahoru...](/skins/encyklopedie/images/sipka.png)
Z Divadelní Encyklopedie
m |
|||
Řádka 31: | Řádka 31: | ||
Hra ''Dvě'', zobrazující bez psychologického prohloubení ženu, jež v žalu nad bezdětným manželstvím propadne fanatickému náboženskému poblouznění a skončí sebevraždou, byla načas posledním z '''M.''' dramat ze současnosti. ''Tristanem'' vstoupil do zcela odlišného námětového okruhu, který souvisel s jeho zaníceným wagneriánstvím. (Za životní mezník pokládal zhlédnutí Wagnerova ''Tristana'' v pražském německém divadle 1893; v nevydané autobiografii ''Já'' se obsáhle věnuje tristanovským inscenacím.) Oproti Wagnerovi i středověkým podáním opojné lásky neohroženého reka Tristana a Isoldy ve své hře představil vnitřně tápajícího, dumavého a znechuceného pseudohrdinu, jehož milostný cit je spjat s nedosažitelností. Isoldu miluje nejvíc, když proti němu stojí jako nepřítelkyně, jakmile se mu poddává, ztrácí o ni zájem a do jeho lásky se mísí nenávist. Drama se dostalo na scénu až po osmi letech od zadání do divadla. Ve stylově sladěné inscenaci je uvedl 1915 na Vinohradech K. H. Hilar s výtvarníkem J. Wenigem a se sugestivní hudbou J. Jeremiáše. Necelý měsíc po premiéře ''Tristana ''nastudoval soubor Divadla sdružených měst východočeských, poté Národní divadlo v Brně (1916). Ženským protějškem k ''Tristanovi'' je ''Hellenská kněžna'' (1911) s podtitulem Zpěv o Tristaně ve třech dějstvích. Zobrazuje střet hrdinčina duševního života se strnulým dvorským řádem, který vyvře po smrti jejího syna. Kvůli zjevným reálným předobrazům postav (císařovna Alžběta Bavorská a korunní princ Rudolf) naráželo zveřejnění hry na obtíže: K inscenaci nedošlo, při časopiseckém otištění bylo zabaveno druhé dějství a knižní vydání bylo povoleno až po interpelaci u říšské rady ve Vídni. Další okruh tvoří dramata renesanční; z pravidelných italských cest a studia tamní historie, umění (vliv Zeyerovy tvorby) i archiválií '''M. '''vytěžil drama ''Michelangelo Buonarroti'' (neinscenováno) a tzv. ferrarskou trilogii, ''Parisinu'', ''Lucrezii Borgiu ''a ''Torquata Tassa'', kterou zamýšlel proniknout k duchovní podstatě gotiky, renesance a baroku. Hrdinové bez idealizovaného heroismu jsou zmítáni zběsilými pudy a živelnými silami: Michelangelo je neurvalý, hrubý, surový a smyslný, avšak plá v něm duch vznícený Bohem. Záměr ctižádostivé, kruté a démonické Parisiny zmocnit se vlády nad Ferrarou otrávením manžela je vyzrazen a Parisina popravena. Komplikované, atomizovaně konstruované drama bylo bez úspěchu uvedeno 1917 v Městském divadle Královských Vinohrad v režii V. Vydry. Renesance jakožto var krve, touhy po lásce a moci obestírá drama ''Lucrezia Borgia'', s podtitulem Tragický mumraj o 6 dějstvích. '''M.''' se tu pokusil o rehabilitaci slavné milostnice, v níž zvýraznil rozpor živočišnosti s mystickými, náboženskými sklony, svár „pohanské“, vzpurné borgiovské krve s touhou po křesťanské odevzdanosti a pokoře. Z trilogie je ''Lucrezia Borgia'' nejslabší; myšlenky jsou jen hrubě nahozené, postavy nerozvinuté a kompozice chatrná. Hru přijalo Národní divadlo, ale po konfliktu s '''M.''' (šlo o hudbu J. Jeremiáše) ji vrátilo, inscenována byla až 1921 v Městském divadle Královských Vinohrad v režii K. Dostala, avšak bez úspěchu. Poslední a nejzdařilejší díl, ''Torquato Tasso'', líčí hrdinu, značně odlišně od idealizovaného podání Goethova zato v souladu s estenskými archiváliemi, jako prodejného oportunistu a odpudivého člověka s mnoha slabostmi; popudlivého, patolízalského, bigotního, domýšlivého a umělecky zchátralého. Nejzdařilejší hru z ferrarské trilogie uvedlo Národní divadlo v režii J. Kvapila a výpravě J. Weniga; v titulní roli exceloval E. Vojan (1918, t. r. byla inscenována v brněnském Národním divadle). | Hra ''Dvě'', zobrazující bez psychologického prohloubení ženu, jež v žalu nad bezdětným manželstvím propadne fanatickému náboženskému poblouznění a skončí sebevraždou, byla načas posledním z '''M.''' dramat ze současnosti. ''Tristanem'' vstoupil do zcela odlišného námětového okruhu, který souvisel s jeho zaníceným wagneriánstvím. (Za životní mezník pokládal zhlédnutí Wagnerova ''Tristana'' v pražském německém divadle 1893; v nevydané autobiografii ''Já'' se obsáhle věnuje tristanovským inscenacím.) Oproti Wagnerovi i středověkým podáním opojné lásky neohroženého reka Tristana a Isoldy ve své hře představil vnitřně tápajícího, dumavého a znechuceného pseudohrdinu, jehož milostný cit je spjat s nedosažitelností. Isoldu miluje nejvíc, když proti němu stojí jako nepřítelkyně, jakmile se mu poddává, ztrácí o ni zájem a do jeho lásky se mísí nenávist. Drama se dostalo na scénu až po osmi letech od zadání do divadla. Ve stylově sladěné inscenaci je uvedl 1915 na Vinohradech K. H. Hilar s výtvarníkem J. Wenigem a se sugestivní hudbou J. Jeremiáše. Necelý měsíc po premiéře ''Tristana ''nastudoval soubor Divadla sdružených měst východočeských, poté Národní divadlo v Brně (1916). Ženským protějškem k ''Tristanovi'' je ''Hellenská kněžna'' (1911) s podtitulem Zpěv o Tristaně ve třech dějstvích. Zobrazuje střet hrdinčina duševního života se strnulým dvorským řádem, který vyvře po smrti jejího syna. Kvůli zjevným reálným předobrazům postav (císařovna Alžběta Bavorská a korunní princ Rudolf) naráželo zveřejnění hry na obtíže: K inscenaci nedošlo, při časopiseckém otištění bylo zabaveno druhé dějství a knižní vydání bylo povoleno až po interpelaci u říšské rady ve Vídni. Další okruh tvoří dramata renesanční; z pravidelných italských cest a studia tamní historie, umění (vliv Zeyerovy tvorby) i archiválií '''M. '''vytěžil drama ''Michelangelo Buonarroti'' (neinscenováno) a tzv. ferrarskou trilogii, ''Parisinu'', ''Lucrezii Borgiu ''a ''Torquata Tassa'', kterou zamýšlel proniknout k duchovní podstatě gotiky, renesance a baroku. Hrdinové bez idealizovaného heroismu jsou zmítáni zběsilými pudy a živelnými silami: Michelangelo je neurvalý, hrubý, surový a smyslný, avšak plá v něm duch vznícený Bohem. Záměr ctižádostivé, kruté a démonické Parisiny zmocnit se vlády nad Ferrarou otrávením manžela je vyzrazen a Parisina popravena. Komplikované, atomizovaně konstruované drama bylo bez úspěchu uvedeno 1917 v Městském divadle Královských Vinohrad v režii V. Vydry. Renesance jakožto var krve, touhy po lásce a moci obestírá drama ''Lucrezia Borgia'', s podtitulem Tragický mumraj o 6 dějstvích. '''M.''' se tu pokusil o rehabilitaci slavné milostnice, v níž zvýraznil rozpor živočišnosti s mystickými, náboženskými sklony, svár „pohanské“, vzpurné borgiovské krve s touhou po křesťanské odevzdanosti a pokoře. Z trilogie je ''Lucrezia Borgia'' nejslabší; myšlenky jsou jen hrubě nahozené, postavy nerozvinuté a kompozice chatrná. Hru přijalo Národní divadlo, ale po konfliktu s '''M.''' (šlo o hudbu J. Jeremiáše) ji vrátilo, inscenována byla až 1921 v Městském divadle Královských Vinohrad v režii K. Dostala, avšak bez úspěchu. Poslední a nejzdařilejší díl, ''Torquato Tasso'', líčí hrdinu, značně odlišně od idealizovaného podání Goethova zato v souladu s estenskými archiváliemi, jako prodejného oportunistu a odpudivého člověka s mnoha slabostmi; popudlivého, patolízalského, bigotního, domýšlivého a umělecky zchátralého. Nejzdařilejší hru z ferrarské trilogie uvedlo Národní divadlo v režii J. Kvapila a výpravě J. Weniga; v titulní roli exceloval E. Vojan (1918, t. r. byla inscenována v brněnském Národním divadle). | ||
− | Návrat k současné tematice zahájila hra s magdalénským námětem ''Dolfa'', pojednávající smutný osud mladé nevěstky. Drama se objevilo nejprve knižně, jako první titul nakladatelství Aventinum, k jehož vzniku '''M.''' přispěl, následně bylo provedeno v rámci literárního matiné ve Vinohradském divadle (1919, režie K. Vávra). Tříaktová „truchlohra“ ''My a vy ''(1920) podává kritiku popřevratové demokracie, jež tu pod zvučnými hesly o rovnostářství a hospodářském profitu ničí estetické hodnoty. Hlavní hrdinka raději hyne v ohni (spolu se svým zámkem a vlastním přičiněním), než aby se přizpůsobila novému diktátu kolektivizace. '''M.''' nadto ve hře zobrazil dva estetické názory, reprezentované básnickými typy: romantickým vyznavačem krásy, minulosti a noblesy (Julius Slavata = J. Zeyer) a politicky aktivním realistou (Svatoslav Lamač = J. S. Machar). Hra ''Lichoběžník ''(1922) líčí citové peripetie postav, k nimž dochází v důsledku války. Vztahový „lichoběžník“ je rozřešen odchodem vojáka-válečného navrátilce od nevěrné manželky i od milované samaritánky do širého světa za neznámým, tajemným cílem. Hra byla přijata, ale neprovedena v Národním divadle, premiéra se uskutečnila (bez epilogu ''Svítilna'') v rámci komorních her ve Švandově divadle 1923. | + | [[File:Mariadva.jpg|left|350px|Jaroslav Maria, b. d., foto: ateliér Krýsa, Plzeň. Sbírka Národního muzea, Divadelní oddělení, H6p-3570/50, sign. 45 F 623]]Návrat k současné tematice zahájila hra s magdalénským námětem ''Dolfa'', pojednávající smutný osud mladé nevěstky. Drama se objevilo nejprve knižně, jako první titul nakladatelství Aventinum, k jehož vzniku '''M.''' přispěl, následně bylo provedeno v rámci literárního matiné ve Vinohradském divadle (1919, režie K. Vávra). Tříaktová „truchlohra“ ''My a vy ''(1920) podává kritiku popřevratové demokracie, jež tu pod zvučnými hesly o rovnostářství a hospodářském profitu ničí estetické hodnoty. Hlavní hrdinka raději hyne v ohni (spolu se svým zámkem a vlastním přičiněním), než aby se přizpůsobila novému diktátu kolektivizace. '''M.''' nadto ve hře zobrazil dva estetické názory, reprezentované básnickými typy: romantickým vyznavačem krásy, minulosti a noblesy (Julius Slavata = J. Zeyer) a politicky aktivním realistou (Svatoslav Lamač = J. S. Machar). Hra ''Lichoběžník ''(1922) líčí citové peripetie postav, k nimž dochází v důsledku války. Vztahový „lichoběžník“ je rozřešen odchodem vojáka-válečného navrátilce od nevěrné manželky i od milované samaritánky do širého světa za neznámým, tajemným cílem. Hra byla přijata, ale neprovedena v Národním divadle, premiéra se uskutečnila (bez epilogu ''Svítilna'') v rámci komorních her ve Švandově divadle 1923. |
Pozdější '''M.''' subtilní balada z rozhraní života a smrti ''Emausy ''(Národní divadlo ji vrátilo 1923), salonní groteska ''Marie a Marta ''(1928), sociální hra o důsledcích války ''Dědictví ''(1928) a hra ''Varieté'' (Národní divadlo ji vrátilo 1928) se již na větší scény nedostaly. Text hry ''Potrhlý princ'', napsané za druhé světové války (1942 ji údajně chtěl nastudovat Soubor J. Snížka), tiskem nevyšel a nebyl nalezen. | Pozdější '''M.''' subtilní balada z rozhraní života a smrti ''Emausy ''(Národní divadlo ji vrátilo 1923), salonní groteska ''Marie a Marta ''(1928), sociální hra o důsledcích války ''Dědictví ''(1928) a hra ''Varieté'' (Národní divadlo ji vrátilo 1928) se již na větší scény nedostaly. Text hry ''Potrhlý princ'', napsané za druhé světové války (1942 ji údajně chtěl nastudovat Soubor J. Snížka), tiskem nevyšel a nebyl nalezen. |
Verze z 22. 6. 2016, 14:20
Plodný literát, jenž vyšel z okruhu Moderní revue; psal provokativní verše, romány a dramata ovlivněné dekadencí a naturalismem. Dramata čerpají ze současnosti, jiná se inspirují wagneriánským kultem, nebo ovzduším italské renesance. Estétský, artistní dialog a ignorování divadelních nároků udává jejich knižní povahu; přemíra slovní reflexe pohnutek, situací a citů potlačuje dramatičnost. Některá byla uvedena v Národním divadle, na Vinohradech aj.
Nyní jsou zobrazeny pouze částečné informace. Úplné heslo bude viditelné až po přihlášení.