Kreibig, Eduard: Porovnání verzí
![nahoru...](/skins/encyklopedie/images/sipka.png)
(Automatická aktualizace šablony) |
m |
||
(Není zobrazena jedna mezilehlá verze od stejného uživatele.) | |||
Řádka 18: | Řádka 18: | ||
</ee:mvchronology> | </ee:mvchronology> | ||
| foto=<ee:titleimage></ee:titleimage> | | foto=<ee:titleimage></ee:titleimage> | ||
− | | fotodesc=<ee:imagedesc/> | + | | fotodesc=<ee:imagedesc></ee:imagedesc> |
| povolání=<ee:profession>herec, divadelní ředitel,</ee:profession> | | povolání=<ee:profession>herec, divadelní ředitel,</ee:profession> | ||
}}<ee:perex> | }}<ee:perex> | ||
Řádka 32: | Řádka 32: | ||
V operním repertoáru udržoval '''K. '''v reprízách i v několika nových nastudováních základní autorský okruh svého předchůdce Wirsinga (Wagner: ''Der fliegende Holländer, Lohengrin, Tannhäuser, Die Meistersinger von Nürnberg'', Meyerbeer: ''Die Hugenotten, Der Prophet, Die Afrikanerin, Robert der Teufel'', Verdi: ''Der Troubadour, Rigoletto, Aida, Ein Maskenball ''ad.). Jeho nejúspěšnější premiérou s mnoha reprízami, zejména díky bohaté exotické výpravě, se stala Goldmarkova ''Königin von Saba ''(24. 1. 1878) s M. Moser-Steinitzovou a V. Šebestou v hlavních rolích. Ve srovnání s Wirsingovou érou podstatně klesl počet nově studovaných oper ze soudobé produkce (uvedl mj. operu E. Kretschmera ''Die Folkunger'', 1877). Potvrdilo se přesvědčení '''K. '''odpůrců, že jeho repertoár bude vycházet co nejvíce vstříc vkusu širokého publika; '''K. '''se soustředil převážně na frašky, hry se zpěvy a operety (zvl. Suppé: ''Fatiniza'', dále Offenbach, Joh. Strauss, Genée, Lecocq). V letních měsících měly v Novoměstském divadle mnoho repríz výpravné hry (Pasqué–Brandt–Lenhardt: ''Die schöne Melusine''; Verne–Csepreghy–Suppé: ''Der Courier des Zaren'', obě 1877, ad.). V Zemském výboru a jeho divadelní komisi panovala nespokojenost s poklesem úrovně činohry, v níž zejména klasikové ustoupili do pozadí (přínosem bylo několikanásobné hostování dvorního divadla z Meiningenu 1878, opakované pak 1879 a 1883). | V operním repertoáru udržoval '''K. '''v reprízách i v několika nových nastudováních základní autorský okruh svého předchůdce Wirsinga (Wagner: ''Der fliegende Holländer, Lohengrin, Tannhäuser, Die Meistersinger von Nürnberg'', Meyerbeer: ''Die Hugenotten, Der Prophet, Die Afrikanerin, Robert der Teufel'', Verdi: ''Der Troubadour, Rigoletto, Aida, Ein Maskenball ''ad.). Jeho nejúspěšnější premiérou s mnoha reprízami, zejména díky bohaté exotické výpravě, se stala Goldmarkova ''Königin von Saba ''(24. 1. 1878) s M. Moser-Steinitzovou a V. Šebestou v hlavních rolích. Ve srovnání s Wirsingovou érou podstatně klesl počet nově studovaných oper ze soudobé produkce (uvedl mj. operu E. Kretschmera ''Die Folkunger'', 1877). Potvrdilo se přesvědčení '''K. '''odpůrců, že jeho repertoár bude vycházet co nejvíce vstříc vkusu širokého publika; '''K. '''se soustředil převážně na frašky, hry se zpěvy a operety (zvl. Suppé: ''Fatiniza'', dále Offenbach, Joh. Strauss, Genée, Lecocq). V letních měsících měly v Novoměstském divadle mnoho repríz výpravné hry (Pasqué–Brandt–Lenhardt: ''Die schöne Melusine''; Verne–Csepreghy–Suppé: ''Der Courier des Zaren'', obě 1877, ad.). V Zemském výboru a jeho divadelní komisi panovala nespokojenost s poklesem úrovně činohry, v níž zejména klasikové ustoupili do pozadí (přínosem bylo několikanásobné hostování dvorního divadla z Meiningenu 1878, opakované pak 1879 a 1883). | ||
− | Zásadním problémem '''K. '''ředitelského působení byl finanční stav scény. Ředitel, vedený přehnanými představami o výnosnosti pražského prostředí, předpokládal, že z pražských příjmů uhradí i dluhy ze Štýrského Hradce, jejichž skutečná výše vycházela najevo postupně po několik let. Aby udržel přitažlivé interprety, platil vysoké gáže; musel doplňovat stávající fundus, který nestačil na nákladné výpravy operet. Po dvou sezonách bylo zřejmé, že StD spěje ke krachu, který by u zemské instituce v národnostně rozdělené Praze představoval katastrofu. Zemský výbor proto ustavil konsorcium soukromníků, které založilo garanční fond, aby situaci stabilizovalo. V srpnu 1878 převzalo konsorcium kontrolu nad divadlem. Subvenci od Zemského výboru, jejíž valnou část '''K. '''dříve převáděl na splacení dluhů, svěřilo do správy vysokého finančního úředníka K. Bachmanna (bratra bývalého zpěváka StD a ředitele v Karlových Varech E. Bachmanna). 27. 8. 1879 byl '''K. '''fundus vydražen a jeho příjmy obstaveny. Zemský výbor postupoval diskrétně a situace divadla se veřejně nekomentovala. 1. 9. 1879 '''K. '''z vedení divadla odstoupil s odvoláním na zdravotní stav. Svým zástupcem do vypršení smlouvy ustanovil syna Edmunda, což Zemský výbor 3. 9. 1879 oficiálně povolil, zvl. vzhledem k tomu, že | + | Zásadním problémem '''K. '''ředitelského působení byl finanční stav scény. Ředitel, vedený přehnanými představami o výnosnosti pražského prostředí, předpokládal, že z pražských příjmů uhradí i dluhy ze Štýrského Hradce, jejichž skutečná výše vycházela najevo postupně po několik let. Aby udržel přitažlivé interprety, platil vysoké gáže; musel doplňovat stávající fundus, který nestačil na nákladné výpravy operet. Po dvou sezonách bylo zřejmé, že StD spěje ke krachu, který by u zemské instituce v národnostně rozdělené Praze představoval katastrofu. Zemský výbor proto ustavil konsorcium soukromníků, které založilo garanční fond, aby situaci stabilizovalo. V srpnu 1878 převzalo konsorcium kontrolu nad divadlem. Subvenci od Zemského výboru, jejíž valnou část '''K. '''dříve převáděl na splacení dluhů, svěřilo do správy vysokého finančního úředníka K. Bachmanna (bratra bývalého zpěváka StD a ředitele v Karlových Varech E. Bachmanna). 27. 8. 1879 byl '''K. '''fundus vydražen a jeho příjmy obstaveny. Zemský výbor postupoval diskrétně a situace divadla se veřejně nekomentovala. 1. 9. 1879 '''K. '''z vedení divadla odstoupil s odvoláním na zdravotní stav. Svým zástupcem do vypršení smlouvy ustanovil syna Edmunda, což Zemský výbor 3. 9. 1879 oficiálně povolil, zvl. vzhledem k tomu, že prostřednictvím konsorcia byly do divadla investovány značné prostředky. '''K. '''se pak vrátil do Štýrského Hradce, kde žil jako soukromník a jeho manželka vyučovala herectví. |
</div> | </div> | ||
'''K. '''se stal ředitelem StD proti očekávání značné části publika, které podporovalo místního režiséra Claara. Ve veřejnosti a také mezi některými členy Zemského výboru zůstala vůči němu jistá nedůvěra. Jeho způsob hospodaření, spoléhající na jednorázové příjmy z populárních kusů, znemožňoval pevnější dramaturgické vedení divadla a spolu s rostoucí konkurencí české scény zahájil období celkové lability, jež pokračovalo i za jeho syna Edmunda a skončilo až 1885 nástupem ředitele A. Neumanna. | '''K. '''se stal ředitelem StD proti očekávání značné části publika, které podporovalo místního režiséra Claara. Ve veřejnosti a také mezi některými členy Zemského výboru zůstala vůči němu jistá nedůvěra. Jeho způsob hospodaření, spoléhající na jednorázové příjmy z populárních kusů, znemožňoval pevnější dramaturgické vedení divadla a spolu s rostoucí konkurencí české scény zahájil období celkové lability, jež pokračovalo i za jeho syna Edmunda a skončilo až 1885 nástupem ředitele A. Neumanna. | ||
Řádka 45: | Řádka 45: | ||
* <ee:chronology_date_from>24. 4. 1888</ee:chronology_date_from><ee:chronology_date_to/>: <ee:chronology_event_type>úmrtí</ee:chronology_event_type>, <ee:chronology_place>Štýrský Hradec, Rakousko</ee:chronology_place><br/><ee:chronology_event_text/><ee:chronology_public_notice/><ee:chronology_private_notice/><ee:nevershow><ee:chronology_coords/></ee:nevershow> | * <ee:chronology_date_from>24. 4. 1888</ee:chronology_date_from><ee:chronology_date_to/>: <ee:chronology_event_type>úmrtí</ee:chronology_event_type>, <ee:chronology_place>Štýrský Hradec, Rakousko</ee:chronology_place><br/><ee:chronology_event_text/><ee:chronology_public_notice/><ee:chronology_private_notice/><ee:nevershow><ee:chronology_coords/></ee:nevershow> | ||
</ee:chronology></div> | </ee:chronology></div> | ||
− | <div class="names"><ee:names | + | <div class="names"><ee:names/></div> |
− | + | ||
− | + | ||
{{#dpl: | {{#dpl: | ||
| linksto={{FULLPAGENAME}} | | linksto={{FULLPAGENAME}} | ||
Řádka 57: | Řádka 55: | ||
| noresultsheader=\n | | noresultsheader=\n | ||
}} | }} | ||
− | <ee:published>'''Vznik:''' 2006{{break}}</ee:published><ee:source/><ee:author>'''Autor:''' [[Jitka Ludvová]]{{break}}</ee:author> | + | <ee:published>'''Vznik:''' 2006{{break}}</ee:published><ee:source>'''Zdroj:''' ''Hudební divadlo v českých zemích. Osobnosti 19. století,'' ed. J. Ludvová, Praha: Divadelní ústav – Academia 2006, s. 285–287{{break}}</ee:source><ee:author>'''Autor:''' [[Jitka Ludvová]]{{break}}</ee:author> |
<ee:category>[[Category:Hudební divadlo]] | <ee:category>[[Category:Hudební divadlo]] |
Aktuální verze z 9. 2. 2017, 13:07
Syn divadelního ředitele Josefa K. (nar. před 1780), který provozoval několik scén převážně v okruhu německé menšiny v Sedmihradsku. Otec divadelního ředitele Edmunda K. (1851–1894) a herečky Anny K. (1849 Sibiu–1871 Štýrský Hradec). Josef K. podporoval Eduardovo umělecké vzdělání hudební, malířské, taneční, ale též v cizích jazycích. V deseti letech ho ve své společnosti nechal poprvé vystoupit. Společnost působila převážně v Sibiu, kde K. po několik let hrál činoherní i pěvecké role (mj. Adam, Schenk: Der Dorfbarbier, Papageno, Mozart: Die Zauberflöte). Hostoval zřejmě i jinde, např. v Budíně [Budapešti] mezi 31. 3. a 13. 4. 1832. Divadlo jeho otce se stalo dvakrát obětí požáru (Bukurešť, Jassy). Po několika letech, kdy se K. živil v Bukurešti jako učitel tance, pokusil se znovu ustavit společnost. O Velikonocích 1838 převzal otcovo divadlo v Sibiu, 1842 a 1847 si pronajal ještě scény v Aradu a Temešváru, a všechny tři vedl současně (zčásti s hercem Ph. Nötzlem). V činohře uváděl s dobrým ohlasem na všech třech místech vídeňský předměstský repertoár a také maďarské kusy. Četnost operních představení z finančních důvodů silně kolísala (na repertoáru byla italská soudobá tvorba, Weber, Lortzing, Mozart, Kreutzer a Meyerbeer). Ač smlouva v Sibiu trvala až do roku 1855, vypověděl ji K. již 1853 a přenechal divadlo jinému řediteli, který slíbil převzít jeho dluhy. Od 1. 12. 1853 do 1857 řídil německou společnost v Prešpurku [Bratislava]. Odtud odešel do Lince, kde od 13. 4. 1857 do 29. 3. 1863 vedl zemské stavovské divadlo (ještě 1860 zde hrál bonvivány a charakterní role v činohře). Jako ředitel byl obratným praktikem, který vyváženým repertoárem nikdy nepopudil místní klérus ani stavy (uváděl klasiky i hry se zpěvy pro široké publikum), vytýkalo se mu však, že v souboru privileguje své příbuzné, mj. manželku jako lokální zpěvačku, a odmítá kvůli nim lepší síly. V Linci nastudoval asi 60 oper a operet (zvl. Suppé, Offenbach), ze soudobého operního repertoáru mj. Verdiho (Der Troubadour, 23 rep., Macbeth), Meyerbeera (mj. Dinorah, 12 rep.) a 1863 Wagnerova Tannhäusera. Dosáhl sice zvýšení zemské divadelní subvence a odešel bez osobních finančních ztrát, po jeho odchodu však divadlo muselo zavést nouzový finanční režim. 1864–76 měl v pronájmu scénu ve Štýrském Hradci, kde debutovala jeho dcera Anna. Zde se opět značně zadlužil.
1875 se ucházel o místo ředitele StD v Praze, na které vypsal konkurz Zemský výbor. Konkuroval mu mj. pražský režisér E. Claar. Na společném zasedání Zemského výboru a držitelů dědičných lóží ve StD 25. 3. 1875 mu bylo vedení scény na období 1876–82 přiřčeno, navzdory námitkám vůči jeho věku. Byla vzata v úvahu jeho zkušenost (26. 4. 1878 oslavil v Praze 40 let své ředitelské dráhy) a tradiční vazby mezi Prahou a Štýrským Hradcem, s nímž bylo spjato mnoho pražských divadelníků. Současně provozoval K. rozměrné letní Novoměstské divadlo, pobočnou scénu StD, kterou si pronajímal od dědiců jejího vlastníka F. Thomé, budova však byla ve špatném technickém stavu. Musel čelit konkurenci dvou českých scén – PD, působícího od 1862, a letního Nového českého divadla (od 1876) –, které StD odebíraly i část německého obecenstva.
K. přišel do Prahy se synem Edmundem, který měl hudební vzdělání a uplatnil se jako operetní dirigent a režisér. V opeře zdědil opory souboru, kapelníky L. Slanského a J. N. Škroupa, sopranistku M. Moser-Steinitzovou a české zpěváky V. Dobše a V. Šebestu. Ze Štýrského Hradce přivedl mj. operetní primadonu M. Storch-Zoderovou a tenoristu A. Stolla a angažoval subretu A. Benettiovou. Mezi zpěváky byla ovšem mimořádná fluktuace a bylo nutné zvát značný počet hostů. Podařilo se mu nejlépe personálně obsadit operety a vytvořit pro ně vcelku soběstačný ansámbl.
V operním repertoáru udržoval K. v reprízách i v několika nových nastudováních základní autorský okruh svého předchůdce Wirsinga (Wagner: Der fliegende Holländer, Lohengrin, Tannhäuser, Die Meistersinger von Nürnberg, Meyerbeer: Die Hugenotten, Der Prophet, Die Afrikanerin, Robert der Teufel, Verdi: Der Troubadour, Rigoletto, Aida, Ein Maskenball ad.). Jeho nejúspěšnější premiérou s mnoha reprízami, zejména díky bohaté exotické výpravě, se stala Goldmarkova Königin von Saba (24. 1. 1878) s M. Moser-Steinitzovou a V. Šebestou v hlavních rolích. Ve srovnání s Wirsingovou érou podstatně klesl počet nově studovaných oper ze soudobé produkce (uvedl mj. operu E. Kretschmera Die Folkunger, 1877). Potvrdilo se přesvědčení K. odpůrců, že jeho repertoár bude vycházet co nejvíce vstříc vkusu širokého publika; K. se soustředil převážně na frašky, hry se zpěvy a operety (zvl. Suppé: Fatiniza, dále Offenbach, Joh. Strauss, Genée, Lecocq). V letních měsících měly v Novoměstském divadle mnoho repríz výpravné hry (Pasqué–Brandt–Lenhardt: Die schöne Melusine; Verne–Csepreghy–Suppé: Der Courier des Zaren, obě 1877, ad.). V Zemském výboru a jeho divadelní komisi panovala nespokojenost s poklesem úrovně činohry, v níž zejména klasikové ustoupili do pozadí (přínosem bylo několikanásobné hostování dvorního divadla z Meiningenu 1878, opakované pak 1879 a 1883).
Zásadním problémem K. ředitelského působení byl finanční stav scény. Ředitel, vedený přehnanými představami o výnosnosti pražského prostředí, předpokládal, že z pražských příjmů uhradí i dluhy ze Štýrského Hradce, jejichž skutečná výše vycházela najevo postupně po několik let. Aby udržel přitažlivé interprety, platil vysoké gáže; musel doplňovat stávající fundus, který nestačil na nákladné výpravy operet. Po dvou sezonách bylo zřejmé, že StD spěje ke krachu, který by u zemské instituce v národnostně rozdělené Praze představoval katastrofu. Zemský výbor proto ustavil konsorcium soukromníků, které založilo garanční fond, aby situaci stabilizovalo. V srpnu 1878 převzalo konsorcium kontrolu nad divadlem. Subvenci od Zemského výboru, jejíž valnou část K. dříve převáděl na splacení dluhů, svěřilo do správy vysokého finančního úředníka K. Bachmanna (bratra bývalého zpěváka StD a ředitele v Karlových Varech E. Bachmanna). 27. 8. 1879 byl K. fundus vydražen a jeho příjmy obstaveny. Zemský výbor postupoval diskrétně a situace divadla se veřejně nekomentovala. 1. 9. 1879 K. z vedení divadla odstoupil s odvoláním na zdravotní stav. Svým zástupcem do vypršení smlouvy ustanovil syna Edmunda, což Zemský výbor 3. 9. 1879 oficiálně povolil, zvl. vzhledem k tomu, že prostřednictvím konsorcia byly do divadla investovány značné prostředky. K. se pak vrátil do Štýrského Hradce, kde žil jako soukromník a jeho manželka vyučovala herectví.
K. se stal ředitelem StD proti očekávání značné části publika, které podporovalo místního režiséra Claara. Ve veřejnosti a také mezi některými členy Zemského výboru zůstala vůči němu jistá nedůvěra. Jeho způsob hospodaření, spoléhající na jednorázové příjmy z populárních kusů, znemožňoval pevnější dramaturgické vedení divadla a spolu s rostoucí konkurencí české scény zahájil období celkové lability, jež pokračovalo i za jeho syna Edmunda a skončilo až 1885 nástupem ředitele A. Neumanna.
Prameny a literatura
Anon.: Vierziges Direktionsjubiläum E. K., Almanach für Freunde der Schauspielkunst [Berlin] auf das Jahr 1878, s. 94–97; Teuber III, s. 633, 674, 700–751 [ředitelské období ve StD, 748–750 finanční sanace], 786, 787, 805, 807, 826; Javorin, s. 61; H. Wimmer: Das Linzer Landestheater 1803–1958, Oberösterreichische Heimatbibliothek 13, 1959; Das Grazer Schauspielhaus, sb., Graz 1964, s. 113–119; E. Grünsteidl: 19. Jh., dis. univ. ve Vídni 1970; M. Pechtol: Thalia in Temeswar. Die Geschichte des Temeswarer deutschen Theaters im 18. und 19. Jahrhundert, Bukarest 1972; Chr. Gruber: Die Theaterbibliothek Ed. Kreibigs, Biblos [Wien] 31, 1982, s. 232–242 [inventář 85 titulů zachované K. knihovny]; Deutsche Theater in Pest und Ofen 1770–1850, [1995], II, s. 1180; M. Cesnaková-Michalcová: Geschichte des deutschsprachigen Theaters in der Slowakei, Köln–Weimar–Wien 1997; L. Klosová: Neruda versus Meiningenští, Divadelní revue 13, 2002, č. 1, s. 3–15. • Deutsches Bühnen-Lexikon; Kosch; ÖBL; Ulrich 1997.
Životní události
- 1. 7. 1810: narození, Praha
- 24. 4. 1888: úmrtí, Štýrský Hradec, Rakousko
Vznik: 2006
Zdroj: Hudební divadlo v českých zemích. Osobnosti 19. století, ed. J. Ludvová, Praha: Divadelní ústav – Academia 2006, s. 285–287
Autor: Jitka Ludvová