Wallnöfer, Adolf
![nahoru...](/skins/encyklopedie/images/sipka.png)
Psán též Walnöfer. Jeho otec, povoláním zlatník, se stýkal s významnými skladateli (Chopin, Rossini). W. měl být obchodníkem, studoval však také zpěv (H. Rokitanski) a skladbu (A. Bruckner) na vídeňské konzervatoři, odkud byl 1874 z blíže neznámých důvodů vyloučen. Školil se soukromě. Upozornil na sebe již 1872 na koncertě při kladení základního kamene k divadlu v Bayreuthu, kde se setkal s Wagnerem. S perspektivou účinkování v jeho operách se přeškolil z původního barytonového oboru na hrdinný tenor. Koncertoval v Holandsku, Belgii, Švédsku, Itálii a v Německu (zvl. na festivalu v Cáchách 1876) a 1879/80 uspořádal několik koncertů s Wagnerovou hudbou (Praha, Vídeň). 1880 přijal angažmá v olomoucké německé opeře (debut jako Manrico, Verdi: Der Troubadour). 1882 ho angažoval A. Neumann, který byl tehdy ředitelem cestujícího wagnerovského divadla, pro turné po Evropě s tetralogií Der Ring des Nibelungen (září 1882 až červen 1883). S Neumannem odešel pak do divadla v Brémách a 1885 do StD v Praze, kde se Neumann stal ředitelem. V Praze působil W. do dubna 1895 nejen jako operní, ale i koncertní pěvec s obsáhlým repertoárem německé romantické písně, příležitostně i s vlastními skladbami (23. 2. 1890 zpíval v Praze 200. koncert ve své kariéře). Po odchodu z Prahy střídal angažmá a delší hostování: 1895/96 vedl divadlo ve Štětíně, 1896 vystupoval v Metropolitní opeře v New Yorku, 1896 podnikl turné po Rusku, v Petrohradě zpíval i 1898, působil v Breslau [Wrocław] a Norimberku a 1906–08 ve vídeňské dvorní opeře. Pak žil v Mnichově, kde vytvořil obsáhlé skladatelské dílo.
Své studentské začátky popsal W. v příspěvku v pražském listu Illustrierte deutsche Presse 8. 3. 1891 a zaznamenal i zážitky z cesty s A. Nikischem do Kolína n. R. ke skladateli F. Hillerovi 1873 (Meine erste Reise; Theateralmanach [Prag] auf das Jahr 1892). Vydal učebnici zpěvu Resonanztonlehre (Berlin 1911). Během devítiletého pražského působení byl W. prvním tenoristou souboru německého divadla a zpíval většinu tenorových rolí, zejména ve Wagnerových operách. Patřil k malé skupině skutečně uctívaných pěvců Neumannova souboru (jeho žáci a příznivci založili neformální Wallnöfferovu společnost), a Rosenheim [lit.] referuje s ironií o jeho jediné viditelné vadě, jíž bylo křivení úst při zpěvu. Kvality jeho hrdinného tenoru, zejména mimořádná vytrvalost, osvědčená již na zájezdech wagnerovského divadla, daly Neumannovi možnost v Praze plně rozvinout wagnerovský repertoár. Od první pražské sezony W. postupně přebíral všechny tenorové role a dokázal bez známek únavy absolvovat 8–9 představení během 11–12 dní. V Praze vystoupil jako první Loge, Sigmund a Siegfried v Mahlerově a Muckově nastudování tetralogie Der Ring des Nibelungen (1885 a 1887) a první Tristan (1886 Tristan und Isolde, s M. Moser-Steinitzovou jako Isoldou, dir. L. Slansky). Poslední wagnerovskou postavou byl Král Arindal (Die Feen, 1893). Do 1893 absolvoval asi 300 wagnerovských představení. Zpíval však i role lyrické a náročné na jemnou techniku (mj. tenorovou koloraturu v roli Dona Gastona, Weber–Mahler: Die drei Pintos). Výjimečně se vrátil ke svým barytonovým začátkům, když v květnu 1890 zpíval roli Dona Juana ve stejnojmenné Mozartově opeře (s upraveným partem). Díky mimořádné muzikálnosti zvládal i díla komornějšího rozměru, jimž kultivovaným hereckým výkonem dával barvitý žánrový charakter (1888, Mozart–L. W. Schneider: Der Schauspieldirektor, v roli Mozarta se sám doprovázel na cembalo, měl „výstižnou masku a mluvil nefalšovanou příjemnou vídeňštinou“). Vytvořil řadu postav v premiérách soudobých děl. Po 1890, kdy z pražského německého divadla odešel režisér Adolf Baumann, převzal W. režii několika představení, v nichž sám vystupoval.
Jeho opera Eddystone popisuje skutečnou katastrofu majáku u přístavu Plymouth v Lamanšském průlivu z roku 1703. Premiéru nastudovali 1889 K. Muck a režisér Adolf Baumann, se skladatelem v hlavní roli a v jeho režii. Koncepce díla je wagnerovská a jeho provedení (4 reprízy) bylo odměnou ředitele Neumanna mimořádně vytíženému členu souboru za věrné služby. Podle Rosenheim „hojné publikum nedávalo oblíbenému pěvci najevo, jak se nudí“. Opera byla uvedena též ve Schwerinu 1894, v Rize, Breslau a v Norimberku.
Obsah
Dílo
Soupis skladeb in: E. Müller: Deutsches Musiker-Lexikon, Dresden 1929.
Práce pro divadlo
Eddystone, opera („Handlung“), 3 jedn., libr. autor podle Jensenovy novely, 29. 9. 1889 Nové něm. divadlo; Ildicho, hud. drama, 3 jedn., neprov., klav. výtah vyd. v Mnichově s. a.
Role (v něm. divadle v Praze)
1885–93: 30krát Loge (Das Rheingold), 50krát Siegmund (Die Walküre), 30krát Siegfried (Siegfried a Götterdämmerung), 25krát Walter Stolzing (Die Meistersinger von Nürnberg), 25krát Tristan (Tristan und Isolde), 20krát Erich (Der fliegende Holländer), 40krát Lohengrin (Lohengrin) a Tannhäuser (Tannhäuser), 10krát Rienzi (Rienzi). – Další role: 1886: Ottavio (Mozart: Don Juan), Almaviva (Rossini: Der Barbier von Sevilla), Max (Weber: Der Freischütz), Florestan (Beethoven: Fidelio); 1887: Horatio (Auber: Der schwarze Domino); 1888: Mozart (Mozart– L. W. Schneider: Der Schauspieldirektor), Roderigo Conovalos (Reznicek: Satanella, prem.), Valentin (H. Zöllner: Faust, prem.), Radames (Verdi: Aida), Astorre (Klughardt: Astorre), Don Gaston (Weber– Mahler: Die drei Pintos); 1889: Philemon (Gounod: Philemon und Baucis), Hüon von Bordeaux (Weber: Oberon), Lord Adgar Winstanley (Wallnöfer: Eddystone, prem.), Nadori (Spohr: Jessonda), Asrael (Reznicek: Emerich Fortunat, prem.); 1890: Adolar (Weber: Euryanthe), Konrad (Marschner: Hans Heiling), Don Juan (Mozart: Don Juan), Zampa (Hérold: Zampa), Rytíř z Neussaku (Mandl: Nächtliche Werbung); 1891: Düval (Wöber: Der vierjährige Posten, prem.); 1892: Silvio (Leoncavallo: Der Bajazzo).
Režie
1889: Wallnöfer: Eddystone, prem.; 1890: Mozart: Don Juan, Solovjev: Cordelia, Marschner: Hans Heiling; 1891: Hérold: Zampa.
Prameny a literatura
Deutscher Theateralmanach [Berlin] auf das Jahr 1881, s. 262; Prager Zwischenactszeitung 10. 8. 1886, Zwei Briefe von F. Liszt an A. Wallnöfer [Liszt přijímá dedikaci W. skladeb]; 1. 10. 1888 [Schauspieldirektor]; R. Prochazka: Deutsch-böhmische Komponisten der Gegenwart, Neue Musik-Zeitung [Stuttgart] 14, 1893, s. 128–129; Dalibor 15, 1893, s. 14 [počet wagner. představení]; Bohemia 21. 4. 1895 [poslední koncert v Praze]; Prager Theaterbuch, 1924, s. 7, 149, 150; H. Teweles: Theater und Publikum, 1927, s. 100; Rosenheim, s. 44, 66, 82, 87, 97 112, 121, 190; Němeček 1963; Společnost pro podporu německé vědy [archivní mat. 1893–95]; J. Ludvová: Betty Franková, pražská přítelkyně G. Mahlera, Gustav Mahler a Praha, 1996, s. 18, 19 [souběžně něm.]; Lomnäs–Strauss, rejstřík ve sv. I, s. 355 [konc.]. • Eisenberg; MGG 1968; Grove-opera; Kutsch 1997; Neues deutsches Theater.
Životní události
- 26. 4. 1854: narození, Vídeň, Rakousko
- 9. 6. 1946: úmrtí, Mnichov, Německo
Další jména
Walnöfer
Vznik: 2006
Zdroj: Hudební divadlo v českých zemích. Osobnosti 19. století, ed. J. Ludvová, Praha: Divadelní ústav – Academia 2006, s. 614–616
Autor: Jitka Ludvová